Міністерство освіти і науки україни
Черкаський державний технологічний університет
Факультет Гуманітарних технологій

МетодичнІ  РЕКОМЕНДАЦІЇ
до семінарських занять
з дисципліни 
«ЕСТЕТИКА» (частина І)
для здобувачів освітнього ступеня бакалавра
зі спеціальності 033 Філософія
денної форми навчання

Черкаси		2024	

УДК    (   )
М   
	
Затверджено вченою радою ФГТ, 
протокол №  3 від 15.10.2024 р., 
згідно з рішенням кафедри філософських і політичних наук, протокол № 3  від 11.09.2024 р.

УпоУупорядники Даценко В.С., к.філос.н., доцент, Тіщенко А.І., викладач
		             
Рецензент   Бойко А.І., д.філос.н., професор

М54	Методичні рекомендації до семінарських занять з дисципліни «Естетика» (частина І) для здобувачів освітнього ступеня бакалавра зі спеціальності 033 Філософія денної форми навчання [Текст] / [Електронний ресурс] / [упоряд.  В. С. Даценко (Теми 1,2,3); А.І.Тіщенко (теми 4,5,6,)] ; М-во освіти і науки України, Черкас. Держ. Технол. Ун-т. – Черкаси : ЧДТУ, 2024. –    с. 	

Викладено матеріали навчально-методичного характеру, наведено завдання з дисципліни «Естетика», контрольні питання, перелік рекомендованої літератури.
Для студентів спеціальності 033«Філософія» денної форми навчання.
УДК    (   )

Виробничо-практичне електронне видання
комбінованого використовування

Друкований примірник
МЕТОДИЧНІ РЕКОМЕНДАЦІЇ 
ДО СЕМІНАРСЬКИХ ЗАНЯТЬ
з дисципліни «ЕСТЕТИКА» (частина І)
для здобувачів освітнього ступеня бакалавра
зі спеціальності 033 Філософія
денної форми навчання

Упорядники Даценко Вікторія Станіславівна, Тіщенко Андрій Ігорович

В авторській редакції
Макетування Вознюк Т.І.

Формат 60х84 1/16. Гарн. Times New Roman. 
Ум. Друк. Арк. 3,95. Обл.-вид. арк. 4,08. Р. № 17-8-4-263. Зам. № 18-056.4
Черкаський державний технологічний університет
Свідоцтво про державну реєстрацію ДК № 896 від 16.04.2002 р.
бульвар Шевченка, 460, м. Черкаси, 18006. 
Редакційно-видавничий відділ ЧДТУ 
red_vidav@chdtu.edu.ua

зміст

ВСТУП	4	
Тема 1. Що таке естетика і чому вона важлива для філософії.	6	
Тема 2. Як сприймати, думати й писати про мистецтво.	11	
Тема 3. Чи краса та потворність існують тільки в моїй голові.	15	
Тема 4. Чому ми отримуємо задоволення від трагедії та інших дивних речей.	18	
Тема 5. З чого нам дозволено сміятися.	21	
Тема 6. Як живе, мислить і почувається Homo Aestheticus.	29	
КОНТРОЛЬНА ЧАСТИНА	36	
ЛІТЕРАТУРА	38	

     

ВСТУП

Естетика належить до циклу фундаментальних дисциплін навчального плану, вивчення якої є важливим чинником духовного збагачення, інтелектуального розвитку, формування світоглядно-методологічної парадигми студентської молоді, усвідомлення ними себе та свого місця і ролі в суспільстві.
МЕТА І ЗАВДАННЯ НАВЧАЛЬНОЇ ДИСЦИПЛІНИ
Предмет вивчення дисципліни	історія мистецтва, закономірності його розвитку; процеси чуттєвого пізнання дійсності, естетичні аспекти світогляду людини	
Мета викладання дисципліни	формування систематичного й професійно достатнього уявлення про зазначену галузь філософії; оволодіння формами й засобами естетичного дискурсу, еститечною термінологією та способами обговорення естетичних проблем; забезпечення теоретичних основ естетичної культури студентів; системи знань, принципів та форм мислення, умінь, навичок, які стосуються сприйняття і осмислення сфери естетичного, художньої діяльності, мистецтва.	
Завдання вивчення дисципліни	сформувати уявлення про естетику як науку, її історичний розвиток та сучасний стан;
сформувати категоріальну систему естетичних знань – упорядковані уявлення про зміст основних естетичних категорій, а також вміння застосовувати цю категоріальну систему при аналізі художніх творів та естетичних якостей позахудожньої дійсності;
сформувати розуміння сутності мистецтва, його структури, суспільних функцій, закономірностей художнього процесу;
сформувати раціональне осмислення явищ власної естетичної свідомості, здатність до теоретичної рефлексії над сприйняттям і створення естетичних предметів, творів мистецтва.	
 
4 РЕЗУЛЬТАТИ НАВЧАННЯ
№
з/п	Результати навчання	
1	ПР2 Розуміти розмаїття та специфіку філософських дисциплін, знати філософську термінологію.	
2	ПР16 Вміти застосовувати загально гуманітарні філософські знання в різних сферах життєвої діяльності (здійснювати філософську аналітику різноманітних мистецьких форм – міського простору, філософії танцю, кіно, музики, театру, теорії архітектурних форм, фотографії, тощо).	
3	Розуміти специфіку естетичного ставлення до дійсності, складові естетичної свідомості  та природу естетичного переживання.	
4	Визначати проблематику співвідношення мистецтва та ідеології, свободи творчості, політизації мистетцва.	
5	Розуміти основні тенденції сучасного художнього процесу	

Навчальною програмою передбачено вивчення дисципліни на освітньо-
професійному рівні бакалавр студентами спеціальності 033 Філософія. Це теоретична підготовка, практична підготовка на практичних, семінарських заняттях, індивідуальна, самостійна робота студента з оформленням результатів у вигляді есе.

Тема 1. Що таке естетика і чому вона важлива для філософії.
Естетика - філософська наука про сутність загальнолюдських цінностей, їх народження, буття, сприйняття і оцінку, про найбільш загальні принципи естетичного освоєння світу в процесі будь-якої діяльності людини, і перш за все в мистецтві, про природу естетичного і його різноманітності в дійсності і в мистецтві, про сутність і закони творчості, про сприйняття, функціонування і розвиток мистецтва.
Предмет естетики - весь світ в його естетичному багатстві, що розглядається з точки зору загальнолюдської значущості (естетичної цінності) його явищ. Різноманіття використання слова «естетика» - свідчення широти змісту цього поняття, тривалого історичного шляху, в ході якого виникали різні його смисли. При всій відмінності вживань на повсякденному і професійному рівні («естетика інтер'єру», «естетика вистави») дане поняття означає єдиний принцип, узагальнюючу чуттєво-виразну якість як творів мистецтва, так і предметів повсякденного вжитку, феноменів природи. 
Сам термін ввів в обіг в сер. 18 в. німецький філософ-просвітитель Н. Баумгартен, проте історія естетики як світової науки сягає своїм корінням у сиву давнину, до стародавніх міфологічних текстів. Він виділяв три сфери духовного світу людини: розум, волю, почуття. Перші дві сфери здавна вивчалися логікою й етикою. Баумгартен зрівняв у правах вчення про почуття і назвав його естетикою. Він започаткував традицію зведення чуттєвого сприйняття до характеристики двох явищ - прекрасного і мистецтва як сфери найвищого прояву краси. Але мистецтво і прекрасне здавна були предметом вивчення філософів. Саме тому естетиці не два з половиною століття, а два з половиною тисячоліття.
Цілісне сприйняття світу, сила уяви - універсальна здатність, що відрізняє людину від тварини. Вона властива людині так само, як і інша універсальна здатність - мислення в поняттях. Ці дві універсальні здібності людини тісно пов'язані і одна без іншої не існують. Мислення в образах, творча уява може бути притаманне людині від початку або виховане. Прості форми цієї здатності формуються в індивіда цілком стихійно, природно. Вищі форми цієї здатності (сприймати світ у формах розвиненою людської чуттєвості) представлені в мистецтві. 
У різні епохи мислителі і філософи по-різному уявляли собі основне питання естетики. Естетика була частиною філософії і служила задля створення картини світу в цілому для грецьких натурфілософів і піфагорійців; - зачіпала проблеми поетики, філософські питання природи краси і мистецтва та ставила завдання узагальнення його досвіду для Аристотеля; - приєднувала до цього кола проблем питання державного контролю над мистецтвом і ролі останнього у вихованні людини у Платона; - близько стикалася з етикою у Сократа; - виявлялася одним з розділів богослов'я, який прагне за допомогою мистецтва націлювати людину на служіння богу в епоху Тертуллиана і Фоми Аквінського; - розглядала співвідношення природи і художньої діяльності у Леонардо да Вінчі; - прагнула формувати норми мистецтва в поглядах Буало; - займалася вивченням особливостей чуттєвого пізнання світу в мистецтві на думку Баумгартена; - обмежувала свій предмет до «великого царства прекрасного», суворіше кажучи, до «мистецтва та до того ж не всякого, а саме витонченого мистецтва» у Гегеля; - своє завдання вбачала у визначенні місця мистецтва в загальній системі світового духу; то розширюючи свої рамки до розгляду всього різноманіття естетичного ставлення людини до дійсності для Чернишевського; - ставила своїм завданням теоретичне обґрунтування певного напрямку в мистецтві: романтизму для Новалиса, реалізму у Бєлінського, Добролюбова, Чернишевського, теоретичної фіксації художньої практики (в неопозитивізмі); - марксистська естетика теоретично осмислила естетичні аспекти освоєння світу у всіх сферах практичної діяльності людини, в тому числі і в власне мистецькій сфері, де її завданням стала активізація соціальної значущості мистецтва на основі усвідомлення його природи; - сучасна естетика узагальнює світовий художній досвід. 
Форми естетичної діяльності. Мистецтво як найвища форма естетичної діяльності. 
Естетична діяльність людини полягає в загальнолюдських аспектах освоєння світу. Мистецтво є найвищою формою естетичної діяльності. Мистецтво існує і розвивається як система взаємопов'язаних між собою видів, різноманіття яких обумовлено багатогранністю самого (реального світу, що відображається в процесі художньої творчості. 
Види мистецтва - це історично сформовані форми творчої діяльності, що мають здатність художньої реалізації життєвого змісту і розрізняються за способами її матеріального втілення (слово в літературі, звук в музиці, пластичні і колористичні матеріали в образотворчому мистецтві і т. д.). 
Архітектура - монументальний вид мистецтва, метою якого є створення споруд і будівель, необхідних для життя і діяльності людства, що відповідають утилітарним і духовним потребам людей.
Графіка - це, перш за все малюнок і художні друковані твори (гравюра, літографія). Вона заснована на можливостях створення виразної художньої форми шляхом використання різних за забарвленням ліній, штрихів і плям, що наносяться на поверхню аркуша. Графіка передувала живопису. 
Живопис - площинне образотворче мистецтво, специфіка якого полягає в поданні за допомогою фарб, нанесених на поверхню зображення реального світу, перетворених творчою уявою художника.
 Скульптура - просторово-образотворче мистецтво, що освоює світ в пластичних образах. Основними матеріалами, які застосовуються в скульптурі, є камінь, бронза, мармур, дерево. На сучасному етапі розвитку суспільства, техногенного прогресу розширилася кількість матеріалів, які використовуються для створення скульптури: сталь, пластик, бетон та інші. 
Декоративно-прикладне мистецтво - вид творчої діяльності зі створення предметів побуту, призначених для задоволення утилітарних і художньо-естетичних потреб людей. Декоративно-прикладне мистецтво має національний характер. 
Література - вид мистецтва, в якому матеріальним носієм образності є слово. У сферу літератури входять природні і суспільні явища, різні соціальні катаклізми, духовне життя особистості, її почуття. Специфіка літератури у тому, що це явище історичне, все елементи і складові частини літературного твору і літературного процесу, все особливості літератури знаходяться в постійній зміні. 
Музика - вид мистецтва, в якому засобом втілення художніх образів слугують певним чином організовані музичні звуки. Прийнято поділяти музику на світську і духовну. Основна область духовної музики - культова. 
Хореографія - вид мистецтва, матеріалом якого є руху і пози людського тіла, поетично осмислені, організовані у часі і просторі, що становлять художню систему. Танець взаємодіє з музикою, разом з нею утворюючи музично-хореографічний образ. У цьому союзі кожен компонент залежить від іншого: музика диктує танцю власні закономірності і одночасно відчуває вплив з боку танцю. У ряді випадків танець може виконуватися без музики - у супроводі ударів, вистукування каблуками і т. п. 
Театр - вид мистецтва, який художньо освоює світ через драматичну дію, що здійснюється творчим колективом. Основа театру - драматургія. Синтетичність театрального мистецтва визначає його колективний характер: у виставі об'єднуються творчі зусилля драматурга, режисера, художника, композитора, хореографа, актора. 
Світлина - мистецтво, що відтворює на площині, за допомогою ліній і тіней, найдосконалішим чином і без можливостей помилки, контур і форму переданого нею предмета. Фотографія дає образ художньо виразний і з достовірністю вступаємо в застиглому зображенні істотний момент дійсності. 
Кіно - мистецтво відтворення на екрані зображених на плівку рухомих зображень, що створюють враження живої дійсності. Кіно винахід XX в. Кіно передає динаміку епохи; працюючи часом як засобом виразності, кіно здатне передати зміну різних подій в їх внутрішній логіці.
Формування естетичних універсалій. Естетичні універсалії — це загальні принципи, що об’єднують різні культури у сприйнятті естетичних явищ. Вони базуються на фундаментальних відчуттях гармонії, краси та пропорції, які сприймаються подібно у різних суспільствах. Однак ці універсалії завжди мають культурно-історичні варіації.
Естетичне vs. Корисне. Естетичне та корисне часто розглядаються як протилежні категорії. Естетичне стосується краси та задоволення від форми або змісту, а корисне — практичної функціональності. Проте ці дві категорії можуть поєднуватися, коли естетичне сприйняття доповнює корисну функцію (наприклад, дизайн предметів).
Естетична автономність і гетерономність. Автономність естетики означає, що естетичне судження існує незалежно від практичної користі або моральних суджень. Мистецтво цінне само по собі.
Гетерономність означає, що естетика підпорядковується іншим сферам — етичним, політичним чи соціальним впливам, що знижує її незалежність.
Подолання кризи в естетиці та підозри до естетики («антиестетичний ресентимент»). Криза естетики виникла через її відрив від соціальних реалій і спробу залишитися «чистою». «Антиестетичний ресентимент» — це рух, що критикує традиційні естетичні категорії, вважаючи їх непридатними для сучасних суспільних умов. Вихід із цієї кризи полягає у переосмисленні естетики з врахуванням нових соціальних і культурних контекстів.
Візуальний поворот у сучасній гуманітарній науці. Цей поворот акцентує важливість візуальних образів у сприйнятті та розумінні культури. У сучасному світі візуальні медіа (фільми, фотографії, реклама) стали домінуючими способами комунікації, що змінило підхід до дослідження культури та мистецтва.
Тотальна естетизація реальності, суспільства, людини («суспільство спектаклю»). Поняття «суспільство спектаклю» (Гі Дебор) описує сучасний світ, у якому реальність заміщена естетизованими образами. Всі аспекти життя (політика, реклама, споживання) стають виставою, де форма і візуальний ефект набувають більшого значення, ніж зміст. Це призводить до тотальної естетизації, де навіть людське тіло та особистість стають частиною естетичної гри.

Питання для самоаналізу:

1. Що вивчає філософська наука естетика?
2. Які три сфери духовного світу людини виділяв Н. Баумгартен?
3. Як естетика була пов’язана з іншими науками в різні історичні епохи?
4. Що є матеріальним носієм художності в літературі?
5. Яка різниця між світською та духовною музикою?
6. Як взаємодіють музика і хореографія в мистецтві танцю?
7. Що таке естетичні універсалії, і як вони формуються в різних культурах?
8. Як взаємодіють естетичне та корисне у сучасних предметах дизайну?
9.У чому полягає різниця між естетичною автономністю та гетерономністю?
10. Як візуальний поворот у гуманітарних науках змінив дослідження культури та мистецтва?

Теми для написання есе:

1.	 «Роль мистецтва в естетичному освоєнні світу».
Аналіз того, як мистецтво відображає естетичне бачення реальності.
2. «Н. Баумгартен та його вклад у розвиток естетики як науки».
Вивчення внеску Баумгартена в утворення естетики як окремої філософської дисципліни.
3. «Співвідношення прекрасного і мистецтва в естетиці».
Дослідження концепції краси та її ролі в мистецтві в контексті естетики.
4. «Форми естетичної діяльності людини: від повсякденного до високого мистецтва».
Опис різних форм естетичної діяльності та їх роль у житті людини.
5. «Значення художньої уяви у формуванні естетичного сприйняття світу».
Розгляд впливу уяви на здатність людини до естетичного сприйняття.
6. «Історична еволюція видів мистецтва та їх естетичне значення».
Аналіз розвитку різних видів мистецтва і їх внеску в естетику.
7. «Мистецтво як відображення суспільних і духовних потреб людини».
Оцінка того, як різні види мистецтва задовольняють як утилітарні, так і естетичні потреби.
8. «Естетика в повсякденному житті: від інтер’єру до предметів побуту»
Розгляд ролі естетичних принципів у повсякденних речах та оточенні людини.
9. «Естетичні універсалії: чи існує загальна мова краси для всіх культур?».
Дослідження естетичних універсалій та їхніх культурно-історичних варіацій.
10. «Естетичне та корисне: межі та можливості їхнього поєднання в сучасному світі».
Аналіз взаємодії естетичних і практичних функцій у дизайні та мистецтві.
11. «Антиестетичний ресентимент: чи переживає естетика кризу у ХХІ столітті?»
Оцінка сучасної критики традиційних естетичних категорій та пошук нових підходів.
12. «Тотальна естетизація суспільства: вплив візуальної культури на сучасну реальність».
Обговорення феномену «суспільства спектаклю» і його наслідків для культури та суспільства.

Тема 2. Як сприймати, думати й писати про мистецтво.

Методи естетичних досліджень.
Методи естетичних досліджень допомагають дослідникам аналізувати художні твори, естетичні явища і процеси, використовуючи різні філософські, культурологічні та наукові підходи. Основні методи включають:
•	Феноменологічний метод – акцент на суб'єктивному сприйнятті мистецтва та художніх об'єктів.
•	Психологічний метод – дослідження емоційної і когнітивної реакції людини на мистецтво.
•	Соціологічний метод – аналіз мистецтва через соціальні контексти та структури.
•	Формалістичний метод – фокус на внутрішній формі твору: композиція, структура, техніка.
•	Структурний метод – дослідження глибинних структур і значень художніх творів у рамках культурних систем.

П’ять філософських підходів до осмислення мистецьких практик.
•	Феноменологічний підхід: Виходить із вивчення суб'єктивного досвіду естетичного сприйняття. Феноменологія вимагає "повернення до самих речей", зосередження на сприйнятті художнього об'єкта таким, яким він є, без інтерпретації чи впливу зовнішніх чинників.
•	Психологічний підхід: Аналізує емоційний вплив мистецтва на людину, вивчає психічні процеси, що виникають під час сприйняття художніх творів. Велике значення приділяється питанням катарсису, підсвідомих реакцій та емпатії.
•	Соціологічний підхід: Досліджує взаємозв'язок мистецтва з соціальними умовами, класами, ідеологією, політикою. Мистецтво розглядається як віддзеркалення соціальних змін та культурного розвитку суспільства.
•	Формалістичний підхід: Концентрується на естетичній формі, незалежно від змісту чи соціальних контекстів. Це підхід до аналізу структури твору, його технічних засобів, таких як лінія, колір, ритм, гармонія.
•	Структурний підхід: Підхід, що розглядає мистецтво як систему знаків, подібну до мови. Він досліджує структури, що формують зміст твору, акцентуючи на його внутрішніх законах і правилах.

Рецептивна естетика.
Це підхід, який зосереджується на сприйнятті мистецьких творів глядачем або читачем. Важливою є не лише творча воля автора, але й активна участь глядача в інтерпретації твору. Мистецтво набуває повноти через сприйняття, яке змінюється з часом і залежить від культурного та соціального контексту.

Герменевтичне коло.
Герменевтика – це метод інтерпретації текстів, який досліджує розуміння смислу через взаємозв'язок частини та цілого. Герменевтичне коло означає, що для розуміння цілого твору необхідно розуміти його частини, а для розуміння частин – знати ціле. Процес інтерпретації твору – це постійний діалог між частинами та загальним контекстом.

Ідея та застосування деконструкції.
Деконструкція – це філософський метод, заснований на критиці метафізичних понять, що впливає на розуміння тексту або твору. Вона полягає у виявленні прихованих ідей, суперечностей та структурних протиріч. Деконструкція прагне показати багатозначність твору і піддає сумніву традиційні інтерпретації.

Функції та завдання критики.
Критика аналізує та оцінює мистецькі твори, допомагаючи глядачам або читачам глибше зрозуміти їх зміст. Основними функціями критики є:
•	Оцінка якості твору.
•	Формування суспільної думки про мистецтво.
•	Пояснення зв'язку твору з культурним і соціальним контекстом.
Філософська арт-критика.
Філософська арт-критика досліджує мистецтво через філософські концепції, такі як естетика, етика, онтологія. Вона прагне осмислити мистецькі твори у світлі філософських питань: про сенс, буття, прекрасне.
Специфіка філософської публіцистики.
Філософська публіцистика орієнтована на популяризацію складних ідей через доступну форму викладу. Вона поєднує глибокий аналіз з публіцистичними засобами висловлювання, підкреслюючи актуальність філософських проблем для суспільства.
Зв’язок художньої критики та критичного мислення.
Художня критика вимагає від критика розвиненого критичного мислення. Це здатність аналізувати твори мистецтва, неупереджено оцінювати їхню естетичну, технічну та змістовну сторони. Критичне мислення допомагає уникати поверхневих суджень і стереотипів.
«Мистецтво розуміти мистецтво».
Це концепція, що наголошує на важливості навчання сприйняття мистецтва. Розуміння мистецтва вимагає знань про його історію, теорії, стилі, техніки, а також здатності критично аналізувати та інтерпретувати твори.
Типологія арт-критики: жанрова система.
Критичні статті поділяються на жанри:
•	Інформаційні жанри: допис, анонс, репортаж, інтерв’ю, анотація — орієнтовані на передачу фактів про мистецькі події.
•	Аналітичні жанри: рецензія, огляд, критична стаття — аналізують і оцінюють твори мистецтва, висвітлюють їхні позитивні й негативні сторони.
•	Художньо-публіцистичні жанри: нарис, есе, фейлетон, памфлет, портрет — поєднують аналіз із суб'єктивними міркуваннями критика, відображають його особисті думки.
Art-writing (арт-письмо): практичні поради.
Art-writing — це жанр письмової критики, орієнтований на опис та інтерпретацію мистецьких творів для широкої аудиторії. Практичні поради для art-writing:
•	Уникайте зайвого академізму і складних термінів.
•	Створюйте яскраві, виразні описи, що передають суть твору.
•	Не бійтеся висловлювати особисту думку, але підкріплюйте її аргументами.
Цей конспект охоплює основні концепції та підходи до аналізу мистецьких практик і критики, які є важливими для розуміння сучасної арт-критики.

Питання для самоаналізу:

1. У чому полягає основна відмінність феноменологічного та соціологічного методів естетичних досліджень?
2. Як психологічний підхід пояснює емоційний вплив мистецтва на глядача?
3. Що таке рецептивна естетика і яка роль сприйняття глядача у процесі інтерпретації твору?
4. Як працює герменевтичне коло в контексті інтерпретації художніх творів?
5. Яка основна мета методу деконструкції у мистецтвознавстві?
6. Які функції та завдання виконує мистецька критика у суспільстві?
7. Як філософська арт-критика відрізняється від традиційної критики мистецтва?
8. Чим специфічна філософська публіцистика, порівняно з іншими видами публіцистики?
9. У чому полягає важливість критичного мислення для художньої критики?
10.Які жанри арт-критики належать до аналітичних і яка їхня основна функція?

Теми для написання есе:

1.«Роль феноменологічного методу в естетичних дослідженнях: від суб'єктивного до універсального». 
Дослідження феноменологічного підходу до осмислення мистецтва і його впливу на сучасну естетику.
2.«Психологічний аналіз мистецьких творів: емоційна реакція та її значення».
Як мистецтво викликає емоційні реакції і що це означає для сприйняття твору.
3.«Соціологічний підхід до аналізу мистецтва: мистецькі твори як відображення суспільства».
Вивчення взаємодії між мистецтвом і соціальними умовами, які його породжують.
4.«Герменевтичне коло: процес інтерпретації у мистецтві».
Аналіз механізму герменевтичного кола в контексті розуміння художніх творів.
	5. «Рецептивна естетика: роль глядача у створенні смислу мистецтва».
Обговорення впливу сприйняття на мистецький твір і зміни його значення в різних культурних контекстах.
	6. «Деконструкція як інструмент переосмислення мистецтва».
Як метод деконструкції допомагає виявляти приховані смисли та протиріччя в художніх творах.
	7. «Функції та завдання арт-критики в сучасному суспільстві».
Дослідження ролі критики у формуванні суспільної думки про мистецтво і оцінки його якості.
	8. «Філософська арт-критика: осмислення мистецтва через призму філософії».
Як філософські концепції впливають на критику мистецьких творів.
	9. «Зв’язок критичного мислення та мистецької критики: чому аналіз важливий».
Обґрунтування того, чому критичне мислення є ключовим елементом художньої критики.
	10. «Типологія арт-критики: жанрова система та її значення для сучасного мистецтва».
Аналіз різних жанрів арт-критики та їхньої функції в популяризації мистецтва.
Тема 3. Чи краса та потворність існують тільки в моїй голові.

Основні класичні категорії естетики.
Класичні категорії естетики охоплюють такі фундаментальні поняття:
Прекрасне – ідеал гармонії, пропорції та досконалості.
Піднесене – категорія, що виражає велич і могутність, яка викликає водночас захоплення і страх.
Трагічне – конфлікт між неминучою долею і людськими зусиллями, що веде до невідворотних наслідків.
Комічне – виявляє суперечності та абсурдність у людській поведінці, збуджуючи сміх.
Інші важливі категорії естетики.
До важливих естетичних категорій також відносяться:
Дивовижне – викликає захоплення і здивування через щось незвичне.
Дивне – створює відчуття непоясненого або неприродного.
Фантастичне – змінює реальність через уяву та фантазію.
Живописне – характеризується яскравими, виразними візуальними деталями.
Цікаве – притягує увагу через інтригу або новизну.
Зворушливе – викликає сильні емоційні переживання.
Казкове – переносить у світ фантазії та чудес.
Витончене – характеризується елегантністю, гармонією форм і ліній.
Гротескне – поєднує неприродне і перебільшене, іноді жахливе або комічне.
Критерій залучення термінів до корпусу естетичних понять. Терміни залучаються до естетичних понять на основі їхньої здатності описувати і пояснювати переживання краси, мистецької цінності або естетичного досвіду. Критерії залучення: актуальність, визнання в культурних і наукових колах, здатність відображати нові явища в мистецтві та культурі.
Краса та прекрасне: сутність і значення. Краса — це категорія, яка позначає гармонію, пропорційність і досконалість. Прекрасне є центральною категорією естетики, яка уособлює ідеал гармонії в природі, мистецтві та суспільстві.
Історичність чи позачасовість краси (У. Еко). Умберто Еко розглядав красу як поняття, що може мати як історичний вимір (залежний від культурного контексту), так і позачасовий (вічний і універсальний ідеал).
Актуальність прекрасного (Гадамер). Ганс-Георг Гадамер стверджував, що прекрасне залишається актуальним у будь-якій епосі, оскільки воно завжди пов'язане з пізнанням і усвідомленням буття, незалежно від культурних змін.
Вплив технологій та індустрії краси. Сучасні технології й індустрія краси змінюють уявлення про естетику через стандартизацію ідеалів краси, створення віртуальних образів і використання симуляції для досягнення «досконалості».
Криза та відродження категорії «прекрасного» в сучасній філософії. У XX столітті категорія прекрасного пережила кризу через зростання інтересу до інших естетичних понять (наприклад, гротескного). Проте в сучасній філософії знову відбувається звернення до прекрасного як до універсальної естетичної цінності.
Нові дискусії та ускладнення в сфері естетичних категорій.Нові філософські дискусії вводять у естетику такі поняття, як:
Тілесність – акцент на фізичності та сприйнятті тіла в естетиці.
Афективність – дослідження емоційної відповіді на мистецтво.
Сексуальність – взаємодія естетики та сексуальних аспектів людського досвіду.
Симулякри та симуляція (Бодріяр) – розгляд того, як імітація реальності (зокрема через технології) впливає на сприйняття краси.
Само-дизайн (Слотердайк) – концепція проектування власної ідентичності через естетичні практики.
Неєвропейські уявлення про красу. Франсуа Шенґ вивчав неєвропейські концепції краси, зокрема китайські уявлення, які відрізняються від західних, акцентуючи на гармонії природи і «негармонійній» формі як частині досконалості.
Відмінності між європейським і китайським живописом. Франсуа Жульєн порівнював європейський і китайський живопис, підкреслюючи, що європейське мистецтво орієнтоване на відтворення об'єктів, тоді як китайське мистецтво спрямоване на передачу гармонії простору і не-об'єкта, створюючи відчуття потоку.

Питання для самоаналізу:

1. У чому полягає відмінність між категоріями прекрасного і піднесеного в естетиці?
2. Як феномен гротеску впливає на сприйняття естетичних категорій у мистецтві?
3. Які критерії визначають залучення нових термінів до корпусу естетичних понять?
4. Як Умберто Еко пояснює історичність і позачасовість краси?
5. Яке значення надає Ганс-Георг Гадамер поняттю прекрасного в сучасній естетиці?
6. Яким чином сучасні технології та індустрія краси змінюють уявлення про прекрасне?
7. У чому полягає криза категорії «прекрасного» в сучасній філософії, і як вона відроджується?
8. Як поняття тілесності та афективності змінюють класичні уявлення про естетичне в сучасних дискусіях?
9. Чим відрізняються уявлення про красу в неєвропейських культурах, зокрема в китайській естетиці?
10. Як Франсуа Жульєн описує відмінності між європейським і китайським живописом у контексті естетичних категорій?

Теми для написання есе:

1.	«Категорії прекрасного і піднесеного в естетиці: порівняльний аналіз».
Дослідження відмінностей та взаємодії між цими двома ключовими естетичними категоріями.
2.	«Криза та відродження прекрасного в сучасній філософії».
Аналіз змін у ставленні до категорії прекрасного в ХХ і ХХІ століттях, з акцентом на сучасні філософські дискусії.
3.	«Вплив сучасних технологій та індустрії краси на естетику».
Обговорення того, як нові технології змінюють традиційні уявлення про красу і прекрасне.
4.	«Історичність та позачасовість краси: погляди Умберто Еко».
Оцінка ідей Еко про те, як краса змінюється в історичному контексті і водночас залишається універсальною.
5.	«Гротеск у мистецтві: поєднання неприродного і прекрасного».
Дослідження ролі гротеску в естетиці та його здатності провокувати нові форми сприйняття краси.
6.	«Поняття тілесності та афективності у сучасній естетиці».
Вплив цих категорій на переосмислення класичних естетичних понять у сучасній філософії мистецтва.
7.	«Само-дизайн та симуляція: нові тенденції в естетиці особистості».
Дослідження ідей Пітера Слотердайка і Жана Бодріяра щодо самостворення і симуляції як нових форм естетичного самовираження.

Тема 4. Чому ми отримуємо задоволення від трагедії та інших дивних речей

Категорії трагічного та піднесеного (високого) є фундаментальними естетичними поняттями, що розкривають глибинні механізми емоційного переживання мистецтва. Вони демонструють парадоксальну здатність людської психіки отримувати катартичне задоволення від болісних, руйнівних, межових станів. Ця здатність має глибоке антропологічне коріння, пов'язане з архетиповими структурами колективного несвідомого, де травматичний досвід постає не лише як деструктивний елемент, але й як потенціал трансформації та особистісного зростання.
Специфіка трагедії в античній культурі розкривається через творчість класичних драматургів Есхіла, Софокла та Евріпіда. Трагедія постає як сакральне дійство, де герой через особистісну катастрофу долає індивідуальні обмеження, демонструючи вищу моральну силу перед обличчям фатальних обставин. Античний трагічний дискурс був глибоко вкорінений у релігійно-myth ологічний контекст, де індивідуальна доля героя розглядалася як частина космічного порядку. Софокл у трагедії «Едип-цар» показує, як руйнація соціальних і особистісних ілюзій веде до просвітлення. Процес пізнання головного героя є одночасно процесом самознищення та самотворення, де трагічна помилка (гамартія) стає механізмом екзистенційного прозріння.
Арістотель вперше системно описав механізм трагічного через поняття катарсису – очищення душі через співпереживання. За Аристотелем, трагедія викликає почуття страху і співчуття, що призводить до емоційного розрядження та морального просвітлення глядача. Цей процес пояснює психологічний механізм естетичного задоволення від травматичного досвіду. Аристотелівська концепція катарсису виходить за межі простої емоційної терапії, презентуючи глибший соціально-психологічний механізм колективного переживання та трансформації. Театральне дійство стає простором колективної медитації, де індивідуальний досвід героя резонує з колективним несвідомим.
Ніцше розвиває аристотелівську концепцію, стверджуючи, що трагедія є найвищою формою мистецького вираження. У праці «Народження трагедії» він аналізує діалектику аполлонійського (упорядкованого) та діонісійського (стихійного) начал у мистецтві, де трагедія постає простором возз'єднання протилежностей. Для Ніцше трагедія – це не лише естетичний феномен, але й глибока онтологічна модель світу, де хаос і порядок перебувають у постійній динамічній взаємодії. Діонісійське начало репрезентує первинну творчу енергію, що руйнує індивідуальні форми, в той час як аполлонійське – намагається надати цій енергії структуру та сенс.
Героїчне та піднесене (високе) еволюціонують від античних міфів про надлюдину до кантівської філософської концепції. Якщо в античності герой долав зовнішні перешкоди, то у Канта героїчне стає внутрішньою моральною перемогою розуму над чуттєвими потягами. Піднесене у Канта – це стан, коли людина усвідомлює власну духовну силу перед лицем нескінченності. Кантівська концепція трансформує геройську парадигму, переміщуючи простір подвигу з фізичної в морально-інтелектуальну площину. Межа між можливим і неможливим тепер визначається не фізичною спроможністю, а моральним вибором.
Міф героя структурується через архетипні символи випробування, подолання, трансформації. Жільбер Дюран досліджує символічні коди героїчного, зокрема скіпетр (влада) та меч (подолання) як універсальні репрезентації піднесення. Архетип героя постає як модель подолання особистісних обмежень через випробування. Символічний простір героїчного виходить за межі індивідуальної біографії, репрезентуючи колективні моделі подолання та трансформації. Кожен героїчний акт є водночас індивідуальним переживанням і колективним myth ом, що транслює базові культурні коди.
Жан-Франсуа Ліотар вводить категорію «невиразимого» як простір, що знаходиться по той бік репрезентації, де мова безсила передати граничний досвід. Це стосується травматичних подій, що руйнують звичні смислові конструкції – війна, насильство, катастрофи. Сучасне мистецтво актуалізує естетику негативного – деструкцію, травму, межові стани. Воно досліджує механізми подолання травматичного досвіду через арт-терапевтичні практики. Концепція “tiqqun” в юдейській традиції розглядає загоєння як активне відновлення світу через усвідомлення та трансформацію травматичного досвіду.

Питання для самоаналізу:
1.	У чому полягає специфіка трагедії в античній культурі?
2.	Чому трагічне та піднесене розглядаються разом?
3.	Як Арістотель розумів поняття катарсису?
4.	Чому для Ніцше трагедія є найвищою формою мистецького вираження?
5.	Як саме героїчне та піднесене проявляється у міфі героя?
6.	У чому полягає необхідність та актуальність “невиразимого”?
7.	Як саме юдейська традиція перевинаходить відновлення через трансформацію травматичного досвіду?

Теми для написання есе:
1.	"Онтологічна природа трагічного: від античної драми до екзистенційної філософії"
2.	"Специфіка трагедійного наративу: компаративний аналіз античної драматургії та фільму-нуар"
3.	"Аристотелівська концепція катарсису: психологічні та естетичні виміри емоційної трансформації"
4.	"Феномен катарсису в естетичній теорії: від Аристотеля до сучасних гуманітарних студій"
5.	"Ніцшеанська деконструкція трагедії: діалектика аполонійського та діонісійського начал"
6.	"Героїчне та Піднесене: еволюція архетипічних структур від античності до кантіанської естетики"
7.	"Архетипологія героїчного: міф, символ, екзистенційний вимір"
8.	"Символічні репрезентації піднесення: герменевтика скіпетра та меча у символічних системах Жільбера Дюрана"
9.	"Категорія «невиразимого» у постмодерністській естетиці: між мовою та мовчанням"
10.	"Естетика негативного: деструктивні практики в сучасному мистецтві"
11.	"Арт-терапія як практика загоєння: реактуалізація концепції tiqqun у сучасному гуманітарному дискурсі"

ТЕМА 5. З чого нам дозволено сміятися? 

Комічне – це категорія естетики, що виражає в формі осміяння історично обумовлену (повну або часткову) невідповідність даного соціального явища, діяльності та поведінки людей, їх традицій і звичаїв об'єктивному ходу речей і естетичному ідеалу прогресивних громадських сил. Комічне за своїм походженням, сутністю та естетичною функцією носить соціальний характер. Його витоки ґрунтуються на об'єктивних суперечностях суспільного життя.
Комічне може виявлятися по-різному: у невідповідності нового і старого, змісту і форми, мети і засобів, дії та обставин, реальної сутності людини та її думок про себе.
Сміх і смішне – ширше комічного. Вони охоплюють і позаестетичні явища. Смішне не завжди комічне. Комічне породжує «високе». «...не все смішне комічне, але все комічне смішне ». Іншими словами, володіючи всіма ознаками смішного, комічне володіє ще додатковою ознакою. Це ознака суспільної значущості. «Комічне – це суспільно значуще смішне». Наведена думка має дві особливості. Перша відноситься до трактування сутності комічного: комічне не можна ототожнювати зі смішним взагалі. Друга особливість пов'язана з тезою про те, що «все комічне викликає сміх, однак не все, що викликає сміх, є комічним». Смішне - це подія, комічне - це наша реакція на подію (в контексті світогляду), а гумористичне - соціальний контекст.  
Гумор - загальне поняття, що охоплює все, що викликає веселощі та сміх.
Сатира - форма гумору, спрямована на критику суспільства, людських вад чи політичних явищ.
Іронія - тонка форма гумору, у якій сказане протилежне тому, що мається на увазі.
Фарс - жанр, який характеризується гіперболізваними ситуаціями та персонажами.
Цинізм - скептичне ставлення до мотивів людей та подій.
Глум - злісна або образлива насмішка.
Блюзнірство - неповага до священного або загальноприйнятого.
Жарт - коротка гумористична історія або вислів.
Кундера розглядає ці форми комічного не просто як засоби розваги, а як інструменти для глибшого розуміння людської природи та суспільства. Дослідник використовує їх для дослідження складних філософських та екзистенційних питань.
Сократівська іронія полягає в тому, що філософ прикидається неосвіченим, щоб викрити слабкі місця в позиції іншої людини й змусити її усвідомити це. Для Аристотеля зарозумілість є протилежністю сократівської іронії.
Постіронія — термін, що використовується для позначення стану, у якому серйозні та іронічні наміри заплутані. Рідше використовується як повернення від іронії до серйозності, подібне до «нової щирості». Прикладами постіронічної творчості є лондонський лейбл PC Music, південноафриканський гурт Die Antwoord, британське телешоу «Garth Marenghi's Darkplace» та фільм Вернера Герцога «Поганий лейтенант». Комік сюрреалістичного гумору Тім Гайдекер зображує людину, яка веде постіронічний спосіб життя, у фільмі «Комедія».
Метаіронія є формою іронії, що виходить за межі постіронії. Можна охарактеризувати як четвертий шар іронії, що повертається до щирості. На рівні метаіронії втрачається всякий сенс, що стоїть за посланням. Публіка (а іноді і сам творець) не усвідомлюють щирості обговорюваних думок. Метаіронія — це не спроба поставити крапку в чомусь, вона просто вказує на існування питання чи сукупності думок.
«Критика цинічного розуму» Пітера Слотердайка є однією з ключових праць філософа, що аналізує феномен сучасного цинізму. Слотердайк розглядає цинізм як домінуючий ментальний стан пізньомодерного суспільства, де критичне мислення, замість спротиву системі, перетворюється на інструмент її підтримки. Цинізм, за Слотердайком, характеризується здатністю одночасно усвідомлювати абсурдність і несправедливість соціальних умов, але залишатися пасивним і погоджуватися з ними. Це форма "освіченого фальшування", де розуміння істини не призводить до дій.
Геракліт, що плаче, і Демокріт, що сміється — поширене в європейській філософії (починаючи з античності) і живопису періоду Ренесансу й бароко протиставлення двох знаменитих грецьких філософів, які мали різну думку на життя: перший оплакував людей, другий сміявся над їх простотою
Демокріт Абдерський (бл. 460—370 до н.е.) і Геракліт Ефеський (бл. 540—475 до н.е.) — два великі античні філософи, протилежність характерів яких, (один сміється, а інший плаче) є спільним топосом європейської культури. Демокріт був відомий як той, що сміється, оскільки його смішила глупота людського роду, більш ранній філософ Геракліт був відомий як Похмурий або Темний, і його філософська система контрастувала з ідеями Демокріта, на що звернули увагу наступні покоління.
Феномен сміху та його аспекти: біологія, соціологія, психологія, культура. 
Сміх — одна з найдивніших і водночас найбільш універсальних проявів людської поведінки. Він супроводжує нас із перших місяців життя, є спонтанним, рефлекторним і соціальним явищем. Ми не вирішуємо, коли сміятися — це відбувається природно, як дихання чи кліпання. Сміх об’єднує людей: ми сміємося разом у 30 разів частіше, ніж наодинці. Він є мовою, що не потребує перекладу, звучить однаково у всіх культурах і навіть у наших найближчих родичів — приматів.
Існують три основні історичні теорії сміху. Згідно з теорією переваги (Платон, Арістотель), ми сміємося з відчуття вищості над іншими. Теорія полегшення (Фройд) пояснює сміх як вихід для надлишкової нервової енергії. А теорія несумісності (Кант, Шопенгауер) стверджує, що сміх виникає через несподівані розриви наших очікувань. Усі ці теорії пропонують часткове пояснення, але не враховують еволюційного та соціального контексту сміху.
Трикстер — це міфологічний персонаж, що уособлює амбівалентність: він одночасно творець і руйнівник, ошуканець і жертва обману. Його поведінка визначається інстинктами та імпульсами, він не знає добра і зла, але відповідає за обидва. Трикстери втілюються в образах тварин (Кролик, Ворон, Павук) або божеств (Сет, Локі, Гермес). Вони часто виступають як «другі» творці світу, діють поза рамками соціальних і моральних норм, але їхні дії формують і закріплюють ці норми.
Михайло Бахтін і Жак Ле Ґофф зробили значний внесок у розуміння сміхової культури Середньовіччя та Відродження. Бахтін зосереджувався на концепції карнавалізації, де карнавал виступав як центральний елемент народної культури. Він підкреслював амбівалентність сміху, що одночасно заперечує і стверджує, а також тимчасове скасування соціальних ієрархій у просторі карнавалу. Через поняття гротескного реалізму Бахтін акцентував тілесний і земний аспекти народного сміху, які протистояли офіційній культурі, створюючи діалог між ними.
Анрі Берґсон у праці "Сміх" розглядає сміх як соціальне явище, що виникає лише в контексті людського суспільства й потребує "відлуння" від інших людей. Сміх виконує важливу соціальну функцію, спрямовану на корекцію поведінки, допомагаючи суспільству боротися з ексцентричністю та негнучкістю його членів.
Гумор є важливою складовою культури кожної нації, відображаючи її менталітет, традиції та соціальні особливості. Національний гумор часто формується під впливом історичних подій, культурних цінностей і повсякденного життя людей. Наприклад, в українському гуморі часто присутні елементи самоіронії та сатири, що дозволяє людям справлятися з труднощами і викликами, характерними для їхнього життя. Використання фольклорних мотивів, жаргонів і діалектів надає українському гумору особливого колориту.
Політичний гумор є багатофункціональним явищем, що виконує критичну, демократизаційну, оцінну, інтегративну та звільняючу функції. Він відображає актуальні політичні процеси, персоналії та події, слугуючи інструментом осмислення політики й способом її репрезентації. Його зміст і форми залежать від політичного режиму та культурного контексту.
В умовах розвитку віртуального простору популярними формами політичного гумору стали інтернет-меми, «фотожаби», пародії, вірусні відео та гіфи. У сучасній Україні гумор представлений здебільшого у м’якій, іронічній формі, яка не викликає гострої критики влади, а радше розважає, втрачаючи викривальну функцію. Окрім того, гумор використовується як політична технологія, формуючи імідж політичних лідерів.
Комедія, як жанр драматичного мистецтва, зародилася в Стародавній Греції приблизно в V столітті до н.е. Вона походить від грецького слова "кωμῳδία", що означає "весела пісня" або "весела процесія". Перші комедії були імпровізованими виставами, які супроводжувалися музикою, танцями та веселощами. Основною метою комедії було висміювання соціальних і політичних явищ, а також розвага глядачів. Відомим представником цього жанру став Арістофан, чия творчість відзначалася гострою сатирою і критикою сучасного йому суспільства.
Філософські роздуми про комедію починаються з Арістотеля, який у своїй праці "Поетика" визначив комедію як "наслідування поганим людям", але не в усіх їхніх вадах, а лише в смішному вигляді. Він підкреслює, що комедія виникла з імпровізації, зокрема, з фалічних пісень, і має на меті розважати глядачів, викликаючи сміх. Арістотель також зазначав, що комедія відрізняється від трагедії, яка спрямована на виклик страху та співчуття. Цей контраст між двома жанрами закладає основи для подальшого розвитку теорії комедії в західній філософії.
Протягом століть різні філософи продовжували досліджувати природу комедії. Наприклад, у XVIII столітті Вольтер і Руссо звертали увагу на соціальні та моральні аспекти комедійного жанру, акцентуючи його роль у критиці суспільних норм і цінностей. Вони вважали, що комедія може служити інструментом виховання та морального вдосконалення, допомагаючи суспільству усвідомити свої недоліки. Ці ідеї знайшли своє відображення в творчості таких драматургів, як Мольєр, чия комедія підкреслювала людські вади і соціальну несправедливість.
У XX столітті філософ Стенлі Кейвел у своїх працях аналізує комедію через призму сучасних соціальних і культурних змін. Він стверджує, що комедія стала важливим засобом для дослідження ідентичності та культурних конфліктів. Кейвел підкреслює, що сучасна комедія часто використовує елементи іронії та пародії для критики суспільства, відображаючи складні стосунки між особистістю та соціумом. Таким чином, філософи від Арістотеля до Кейвела демонструють еволюцію розуміння комедії як жанру, який не лише розважає, але й має глибокий соціальний та культурний зміст.
Вітторіо Ґьосле, відомий філософ і дослідник, приділяє значну увагу творчості Вуді Аллена, аналізуючи його фільми через призму комічного, гумору та сміху. У своїх працях Ґьосле формулює теорію комічного, підкреслюючи, що роботи Аллена не лише розважають, але й містять глибокі філософські роздуми про людську природу, стосунки та моральні дилеми. Він вважає, що комедія Аллена є своєрідним дзеркалом сучасного суспільства, яке відображає його недоліки та суперечності.
Аленка Зупанчич, відомий кінокритик і дослідник, аналізує романтичні комедії Голлівуду, підкреслюючи їхню значущість у сучасному кінематографі. Вона зазначає, що ці фільми не лише розважають глядачів, але й відображають соціальні та культурні зміни, які відбуваються в суспільстві. Романтичні комедії часто зображують стосунки між людьми, їхні емоції та переживання, що робить їх близькими та зрозумілими для широкої аудиторії. Зупанчич вважає, що ці фільми здатні створювати позитивний настрій і надихати людей на пошук любові та щастя.
Видатні коміки, такі як брати Маркс, Чарлі Чаплін, Бастер Кітон і Монті-Пайтон, залишили незабутній слід у світовій комедії, сформувавши основи жанру та вплинувши на його подальший розвиток. Брати Маркс, відомі своїми сатиричними та абсурдними комедійними прийомами, створили фільми, які поєднували елементи фарсу і соціальної критики. Їхній "Качиний суп" став класикою, що висміює політичні реалії свого часу, і продовжує залишатися актуальним навіть після десятиліть. Ця комедійна динаміка, що поєднує сміх і серйозні питання, стала характерною рисою їхнього стилю.
Чарлі Чапліна, з його легендарним персонажем Бродяги, вважають одним із найвпливовіших коміків в історії кіно. Його фільми, такі як "Великий диктатор", не лише розважали глядачів, але й ставили важливі соціальні питання. Чаплін умів поєднувати комедію з драмою, викликаючи у глядачів як сміх, так і співчуття. Його творчість стала символом епохи німого кіно і продовжує надихати нові покоління митців.
Бастер Кітон та Монті-Пайтон також внесли значний внесок у розвиток комедійного жанру. Кітон відомий своїми фізичними трюками та візуальним гумором, який часто базувався на гротескних ситуаціях і незвичних персонажах. Монті-Пайтон, зі своїм абсурдним стилем і сатиричним підходом до суспільних норм, змінив уявлення про те, що може бути комедією. Їхні роботи продемонстрували гнучкість жанру та його здатність адаптуватися до нових культурних контекстів, роблячи комедію важливим інструментом для дослідження людської природи та соціальних явищ.
Сучасна індустрія сміху переживає значні зміни, які зумовлені розвитком технологій та зміною споживчих уподобань. Сьогодні комедія не обмежується лише традиційними формами, такими як стендап або телевізійні шоу. Нові платформи, такі як стрімінгові сервіси, соціальні мережі та YouTube, відкривають нові можливості для коміків і створюють різноманітні формати контенту. Цей перехід до цифрових платформ дозволяє комікам досягати глобальної аудиторії, що раніше було неможливим, і адаптувати свій контент до специфічних культурних контекстів.
Етичні дилеми, пов'язані з культурою скасування (cancel culture), стають особливо актуальними в контексті комедійних жанрів, де жартування на чутливі теми може призводити до серйозних наслідків. Прикладом цього є карикатури "Шарлі Ебдо", які викликали глобальну дискусію про межі свободи слова та відповідальність художників. Хоча карикатури мали на меті висміяти релігійні екстремізми та політичні проблеми, їхній вплив на суспільство виявився неоднозначним. З одного боку, вони стали символом захисту свободи слова, з іншого — спровокували насильство і обурення, що підкреслює складність етичних виборів у комедії.
Несмішне охоплює те, що не викликає веселощів, залишаючись нейтральним або безгуморним. Банальне позначає тривіальне й передбачуване, що через свою відсутність оригінальності часто викликає нудьгу. Пласке позбавлене глибини й нюансів, а у сфері гумору це невдалі жарти, які не справляють очікуваного ефекту.
Кітч і несмак характеризуються порушенням естетичних норм: кітч наслідує мистецтво, але через надмірність і псевдоестетичність часто асоціюється з поганим смаком, тоді як несмак викликає негативну реакцію через відсутність естетичного чуття. Відразливе й неприємне пов’язані з дискомфортом або сильним негативом, варіюючись від легкого роздратування до глибокого відторгнення. Концепція abject (Ю. Крістева) описує те, що порушує межі ідентичності та порядку, викликаючи відразу і водночас притягуючи. Приклади такого явища включають сцени, які загрожують суб’єктивній цілісності, як-от трупи чи відкриті рани, часто слугуючи інструментом емоційного впливу в мистецтві.
Концепція безформного (l’informe), запропонована Жоржем Баттаєм у 1929 році в журналі Documents, стала ключовою ідеєю сучасної теорії мистецтва. Вона описує те, що не має чіткої форми чи визначення, порушуючи традиційні категорії й класифікації. Безформне виступає своєрідним викликом формалістичним підходам модерністського мистецтва, пропонуючи альтернативний погляд, зосереджений не на формі чи змісті, а на процесах і операціях.
Розалінд Краусс та Ів-Ален Буа розвинули цю концепцію, пов’язуючи її з такими ключовими операціями, як горизонтальність, базовий матеріалізм, пульсація й ентропія. Безформне стало основою для переосмислення мистецтва, дозволяючи краще зрозуміти явища абстрактного експресіонізму, мінімалізму й інших сучасних течій. Таким чином, ця ідея сприяла глибшому осмисленню мистецтва поза межами традиційних формальних рамок.
Діалектика піднесеного та непристойного у творчості Славоя Жижека є важливим аспектом його філософської думки, що відображає складні взаємозв'язки між ідеологією, культурою та соціальними нормами. Жижек часто використовує непристойні елементи для підкреслення абсурдності сучасного життя і критики гегемонічних ідеологій. Він вважає, що непристойне може слугувати каталізатором для нових форм соціального опору, оскільки воно викриває приховані механізми влади та контролю. Наприклад, у своїх аналізах він часто звертається до фрейдистських концепцій, які допомагають йому пояснити, як соціальні табу можуть бути використані для маніпуляції свідомістю індивіда.

Питання для самоаналізу:
1.	Яким чином естетична парадигма формування особистості кореспондується з процесами індивідуальної самоідентифікації?
2.	Які теоретико-методологічні аспекти впливу мистецтва на трансформацію естетичної свідомості та системи суб'єктивних уподобань?
3.	Які соціокультурні та інституційні детермінанти здійснюють найбільш значущий вплив на формування аксіологічних естетичних орієнтирів особистості?
4.	Які методологічні стратегії інтеграції естетичного досвіду у процеси психоемоційної саморегуляції та самопрезентації?
5.	Які методологічні підстави визначають кореляцію між домінантними мистецькими практиками та особистісною естетичною ідентичністю?
6.	Яким чином технологічні трансформації впливають на реконфігурацію перцептивних моделей сприйняття мистецтва та естетичних цінностей?
7.	Які епістемологічні механізми розвитку критичного мислення через призму естетичного виховання та мистецької рефлексії?
8.	Які концептуальні виміри впливу традиційних соціокультурних практик на формування естетичної свідомості?
9.	Які психологічні та комунікативні стратегії опосередкування емоційного резонансу мистецьких практик у соціальній взаємодії?
10.	Які концептуальні моделі інтеграції принципів естетичного виховання у стратегії повсякденної життєдіяльності з метою досягнення особистісної гармонізації?

Теми для написання есе:
1.	"Естетичні категорії комічного: онтологічний та аксіологічний виміри"
2.	"Топологія сміхових форм: від гумору до блюзнірства"
3.	"Іронія як комунікативна стратегія: від сократичного діалогу до постмодерної деконструкції"
4.	"Критика цинічного розуму: соціально-філософська панорама сучасності"
5.	"Карнавальна культура Середньовіччя та Відродження: соціокультурна герменевтика"
6.	"Сміх як соціальний феномен у концепції Анрі Берґсона"
7.	"Генеалогія комедії: від античних витоків до сучасних форм"
8.	"Філософія комедії: від класичної традиції до сучасної естетики"
9.	"Голлівудська романтична комедія: естетичні та соціокультурні виміри"
10.	"Cancel culture та етичні межі гумору"
11.	"Естетика несмішного: концептуалізація абсурдного та огидного"
12.	"Концепція безформного в сучасній естетиці"

Тема 6. Як живе, мислить і почувається Homo Aestheticus.

Філософська антропологія естетики досліджує взаємозв'язок між людською природою, естетичними переживаннями та культурним контекстом. Вона розглядає, як естетичні оцінки формуються під впливом соціальних, історичних і культурних факторів, а також як вони впливають на самоусвідомлення особистості. Філософи, такі як Іммануїл Кант, підкреслювали важливість суб'єктивного досвіду в естетиці, стверджуючи, що сприйняття краси є результатом не лише об'єктивних характеристик предметів, а й особистісних переживань та культурного контексту. Це підкреслює роль філософської антропології у вивченні того, як людина сприймає і оцінює естетичні явища.
Формування естетичної оцінки є складним процесом, що охоплює різноманітні аспекти людського досвіду, соціальних норм і культурних контекстів. Естетична оцінка визначається як здатність людини сприймати, аналізувати та оцінювати художні твори, явища природи та інші естетичні об'єкти. Вона формується через взаємодію з мистецтвом, де важливу роль відіграє емоційний стан особистості, її культурний бекграунд і освітній рівень. Наприклад, ознайомлення молоді з кращими зразками мистецтва та залучення до активного сприйняття художніх творів сприяє розвитку естетичних смаків і оцінок.
Цінність естетичної оцінки полягає в її здатності формувати внутрішній світ особистості, впливаючи на її цінності, уподобання та способи самовираження. Естетичний смак не лише відображає індивідуальні вподобання, але й служить мірилом культурної ідентичності особи. Здатність до естетичного судження дозволяє людині диференційовано сприймати та оцінювати різноманітні естетичні об'єкти, відрізняти прекрасне від потворного, а також усвідомлювати соціальні та моральні аспекти мистецтва. Це підкреслює важливість естетичної освіти в формуванні критичного мислення та культурної свідомості.
Значення естетичної оцінки виходить за межі індивідуального досвіду; вона впливає на соціальні взаємодії та культурні практики. У сучасному світі, де інформаційні технології і глобалізація змінюють способи сприйняття мистецтва, естетична оцінка стає важливим інструментом для розуміння культурних трендів і соціальних змін. Вона може слугувати основою для діалогу між різними культурами та сприяти розвитку толерантності й відкритості до нових ідей. Таким чином, формування естетичної оцінки є важливим аспектом не лише індивідуального розвитку, але й суспільного прогресу.
Філософська концепція естетики мислення, розроблена Мерабом Мамардашвілі, підкреслює важливість естетичного виміру в процесі мислення. Мамардашвілі вважає, що естетика не є чимось зовнішнім до мислення, а навпаки, вона пронизує його суть. Він стверджує, що виразні форми не можуть існувати без обговорення стилю і форми самого мислення, яке є глибоко індивідуальним і непередбачуваним. Це означає, що естетичне переживання є невід'ємною частиною нашого пізнання світу, і без нього неможливо досягти істини або зрозуміти глибину людського досвіду.
Естетична свідомість є важливим аспектом людського досвіду, що включає в себе естетичне судження, переживання, емоції та почуття. Естетичне судження відображає здатність індивіда оцінювати естетичні об'єкти, формуючи уявлення про красу і гармонію. Це судження є не лише результатом особистого сприйняття, але й соціальних і культурних контекстів, в яких перебуває індивід. Естетичне переживання, в свою чергу, пов'язане з емоційними реакціями на мистецтво або природу, що може викликати різноманітні почуття — від радості до смутку. Це переживання формує глибокий зв'язок між особистістю та її оточенням, сприяючи розвитку естетичних потреб і уподобань.
Естетичні потреби людини виникають із прагнення до краси та гармонії в житті. Вони можуть проявлятися через вибір мистецьких творів, стилю життя або навіть повсякденних предметів. Естетичний ідеал, що формується в свідомості індивіда, визначає його цінності та орієнтири в житті. Цей ідеал може бути як особистісним, так і колективним, відображаючи культурні традиції та соціальні норми. Естетична утопія, яку описує Герберт Маркузе, виступає як концепція суспільства, де естетичні цінності домінують над матеріальними потребами. Він стверджує, що справжня свобода людини полягає у можливості реалізації своїх естетичних потреб без обмежень.
Термін "стиль – це людина" підкреслює глибокий зв'язок між індивідуальністю та естетичними уподобаннями. Стиль не лише відображає особисті характеристики, але й формується під впливом соціального контексту, культурних традицій та історичних обставин. Відзначаючи цей зв'язок, філософи, такі як Девід Юм і Вольтер, досліджували поняття смаку, яке стало важливим елементом у формуванні естетичних оцінок. Юм вважав, що смак є результатом суб'єктивного досвіду, але водночас він підкреслював необхідність певного рівня об'єктивності в естетичному судженні, що дозволяє людям дійти згоди щодо певних художніх творів.
Тіло, мода, ритуал і обряд є важливими складовими культурного контексту, які відображають взаємозв'язок між традицією та інновацією. У багатьох культурах тіло виступає як основний носій естетичних і соціальних значень, що формуються через моду. Мода, в свою чергу, може бути як традиційною, так і інноваційною, адже вона постійно змінюється під впливом соціальних трендів і технологічних новацій. Ритуали та обряди, які часто пов'язані з певними етапами життя або соціальними подіями, також можуть адаптуватися до нових умов, зберігаючи при цьому свої традиційні елементи.
Філософія моди Ларса Свендсена розглядає складні взаємозв'язки між модою, сучасністю та ідентичністю людини. У своїй книзі Свендсен підкреслює, що мода є не лише зовнішнім вираженням індивідуальності, але й важливим соціальним явищем, яке відображає культурні та історичні контексти. Він стверджує, що мода виконує функцію формування особистісної ідентичності, адже вибір одягу та стилю може бути способом самовираження та комунікації з оточенням. Таким чином, мода стає не просто естетичним вибором, а й важливим елементом соціальної взаємодії.
Естетичний гедонізм зосереджується на задоволенні, яке виникає внаслідок естетичних переживань, і досліджує різницю між "liking" (подобанням) і "wanting" (бажанням). Ці два терміни, хоча й пов'язані, мають різні значення в контексті естетичного досвіду. "Liking" відноситься до позитивних емоцій і задоволення, які виникають під час сприйняття естетичних об'єктів, таких як мистецтво, музика або краса природи. Це відчуття задоволення є результатом безпосереднього переживання, яке приносить радість і насолоду. У свою чергу, "wanting" стосується мотивації та бажання отримати ці естетичні переживання знову, що може бути пов'язане з прагненням до певних об'єктів чи досвідів.
Уява, фантазія та вигадка (make-belief) є трьома важливими аспектами людського мислення, які відіграють ключову роль у формуванні нашого сприйняття світу, творчості та соціальних взаємодій. Уява — це здатність створювати образи, ідеї та концепції, які не існують у реальному світі. Вона дозволяє нам мріяти, планувати майбутнє і вирішувати проблеми, використовуючи абстрактне мислення. Уява є основою для розвитку творчих здібностей і наукових відкриттів, оскільки вона стимулює нас виходити за межі звичного і шукати нові рішення.
Фантазія, в свою чергу, є більш специфічною формою уяви, яка часто пов'язана з емоціями та особистими переживаннями. Це здатність створювати альтернативні реальності або сценарії, які можуть бути як позитивними, так і негативними. Фантазія може слугувати способом втечі від реальності або ж засобом для обробки складних емоційних ситуацій. Вона також має важливе значення в мистецтві та літературі, де художники та письменники використовують фантазію для створення нових світів і персонажів, які відображають людські переживання.
Вигадка (make-belief) є особливим випадком фантазії, що передбачає активне прийняття альтернативної реальності або сценарію як істини. Це поняття часто використовується в контексті дитячої гри, де діти беруть на себе ролі і створюють вигадані світи. Вигадка не лише розвиває творчість і соціальні навички дітей, але й допомагає їм зрозуміти соціальні норми та емоції інших людей. Таким чином, уява, фантазія та вигадка є невід'ємними частинами людського досвіду, що сприяють розвитку особистості та культурної ідентичності.
Інтуїція, натхнення та інсайт (або осяяння) є важливими складовими творчого процесу, які допомагають людині знаходити рішення та генерувати нові ідеї. Інтуїція визначається як здатність швидко приймати рішення або формувати судження без свідомого аналізу, спираючись на накопичений досвід і знання. Цей процес часто відбувається на підсвідомому рівні, коли мозок автоматично обробляє інформацію, порівнюючи поточні ситуації з минулими. Інтуїція може проявлятися в різних формах, включаючи афективну інтуїцію, що базується на емоціях, та інферентну інтуїцію, яка виникає в результаті попередніх аналітичних процесів.
Натхнення є станом творчого піднесення, який часто передує моментам інсайту. Воно може виникати внаслідок тривалих пошуків і осмислення інформації, що накопичується. Натхнення стимулює активність уяви та створює умови для виникнення нових ідей, які можуть призвести до інсайту — раптового усвідомлення суті проблеми або рішення. Інсайт зазвичай супроводжується відчуттям "осяяння", коли людина раптово розуміє зв'язки між різними елементами задачі і здатна знайти ефективне вирішення.
Ефект еврики — це ще один важливий аспект, пов'язаний із цими концепціями. Він описує процес, коли людина досягає рішення або розуміння через інтуїтивні або емоційні реакції, а не через логічний аналіз. Цей ефект часто спостерігається в ситуаціях, де традиційні методи вирішення проблем не дають результатів, і людина покладається на свою інтуїцію або натхнення для досягнення успіху. Таким чином, інтуїція, натхнення та інсайт взаємопов'язані в контексті творчого процесу і можуть значно впливати на результати мислення та прийняття рішень.
Теорія візуального мислення Рудольфа Арнхейма є важливим внеском у розуміння того, як люди сприймають і інтерпретують візуальні образи. У своїй праці "Мистецтво і візуальне сприйняття" Арнхейм стверджує, що сприйняття не є механічним процесом, а активним і творчим актом, який залежить від взаємодії між об'єктивними характеристиками зображення та суб'єктивними можливостями спостерігача. Він акцентує увагу на тому, що наше око здатне миттєво оцінювати ключові елементи композиції, формуючи цілісне враження про твір мистецтва. Наприклад, зміщення темного диска в білій площині квадрата викликає відчуття дискомфорту, тоді як його симетричне положення створює відчуття стабільності та задоволення.
Ганс Роберт Яусс, один із провідних представників рецептивної естетики, розробив концепцію естетичної діяльності, яка включає три основні аспекти: продуктивну, рецептивну та комунікативну діяльність. Продуктивна естетична діяльність стосується творчого процесу, в якому автор створює художній твір. Яусс підкреслює, що цей процес не є ізольованим; він завжди відбувається в контексті культурних і соціальних умов, які впливають на вибір теми, стилю та формату твору. Ця діяльність є важливою для розуміння того, як художники взаємодіють із суспільством і які ідеї вони прагнуть донести до аудиторії.
Рецептивна естетична діяльність зосереджується на сприйнятті художніх творів реципієнтом. Яусс акцентує увагу на тому, що сприйняття є активним процесом, у якому читач або глядач не просто отримує інформацію, а активно інтерпретує і оцінює твір. Це означає, що значення твору формується не лише через наміри автора, а й через досвід та очікування реципієнта. Яусс вводить поняття "горизонт очікувань", яке описує, як попередні знання та культурний контекст впливають на сприйняття твору. Таким чином, рецептивна діяльність є ключовою для розуміння взаємозв'язку між автором і аудиторією.
Комунікативна естетична діяльність охоплює обмін думками та емоціями між авторами і реципієнтами. Це може відбуватися через різні форми комунікації: від обговорень у мистецьких колах до публікацій у медіа. Яусс підкреслює важливість цього аспекту для розвитку культурного діалогу і взаєморозуміння. Комунікація дозволяє не лише передавати естетичні цінності, але й формувати нові культурні практики та тенденції. Таким чином, естетична діяльність у концепції Яусса є багатогранним процесом, який включає творчість, сприйняття та комунікацію як невід'ємні складові культурного життя.
Соціалізація людини є складним і багатогранним процесом, що охоплює різноманітні аспекти її життя, включаючи працю, дозвілля, хобі, навчання, звичаї, культ, табу, пожертву, свята, гру та екстаз. Вона починається з раннього дитинства і триває протягом усього життя, формуючи особистість через засвоєння соціальних норм і цінностей. Праця та навчання є основними елементами соціалізації, оскільки вони допомагають індивіду набути необхідних навичок і знань для успішної інтеграції в суспільство. Дозвілля та хобі, у свою чергу, сприяють розвитку особистісних інтересів і соціальних зв'язків, що також є важливими для формування ідентичності.
Звичаї та ритуали відіграють ключову роль у соціалізації, оскільки вони передають культурні традиції та цінності від покоління до покоління. Свята та обряди створюють спільноту та зміцнюють соціальні зв'язки між людьми. Табу і культ також визначають межі поведінки в суспільстві, формуючи уявлення про прийнятне і неприйнятне. Екстаз і межові стани, такі як гра або ритуали переходу (лімінальні стани), дозволяють індивідам досліджувати нові ролі і переживання, виходячи за межі звичайного життя.
Естетичне виховання є важливим аспектом розвитку особистості, яке сприяє формуванню естетичних смаків, цінностей і здатності сприймати красу в навколишньому світі. Це виховання передбачає не лише розвиток естетичних здібностей, але й формування критичного мислення, що дозволяє індивіду оцінювати художні твори та культурні явища. В історії філософії естетичне виховання обговорювалося багатьма мислителями, зокрема Фрідріхом Шиллером, який у своїх "Листах про естетичне виховання" підкреслював важливість поєднання розумового і чуттєвого аспектів у формуванні гармонійної особистості.
Зигмунд Фройд у своїх працях також торкається теми виховання, зокрема в контексті "невпокою в культурі". Він аналізує конфлікт між інстинктивними потягами людини і соціальними нормами, які стримують ці потяги. Фройд вважає, що культура накладає обмеження на природні бажання, що може призводити до внутрішнього конфлікту та неврозів. У цьому контексті естетичне виховання може слугувати засобом для розуміння і вираження цих інстинктів через мистецтво та культуру, що дозволяє людині знайти баланс між особистими бажаннями і соціальними вимогами.
Естетичні концепції Еросу і Танатосу, які були вперше сформульовані Зигмундом Фройдом, досліджують складні взаємозв'язки між любов'ю, бажанням і смертю в контексті мистецтва та культури. Ерос, як символ життя, сексуальності та творчості, протиставляється Танатосу, що уособлює смерть, руйнування та інстинкти самознищення. Ця динаміка є центральною у багатьох художніх творах, де митці використовують ці два полюси для вираження глибоких людських переживань. Наприклад, у драмі Оскара Уайльда "Саломея" спостерігається поєднання еротичних і смертоносних мотивів, де бажання героїні до пророка Іоанна Хрестителя веде до трагічного фіналу, що підкреслює конфлікт між пристрастю і смертю.
У сучасному мистецтві тема Еросу і Танатосу продовжує бути актуальною, оскільки митці досліджують межі людського існування через призму тілесності та смерті. Виставки, такі як "Ерос і Танатос" Людмили Раштанової, демонструють, як ці концепції можуть бути візуалізовані через образи природи та тіла. Митці використовують символіку квітів і тілесних форм для вираження емоційної напруги між життям і смертю, створюючи простір для роздумів про природу людського існування. Це свідчить про те, що естетичне сприйняття цих двох інстинктів може слугувати джерелом глибоких філософських роздумів про сутність життя.
Концепція "естетичного несвідомого" Жака Рансьєра розширює традиційні уявлення про несвідоме, які були закладені Зигмундом Фройдом, і пропонує новий спосіб розуміння взаємозв'язку між мистецтвом і психікою. У своїй праці "Естетичне несвідоме" Рансьєр стверджує, що естетичні переживання та художні твори можуть відображати глибокі, неусвідомлені аспекти людського досвіду. Він підкреслює, що естетичне несвідоме не є альтернативою фрейдистському несвідомому, а швидше доповнює його, вказуючи на те, як мистецтво може служити засобом для вираження і осмислення тих емоцій і бажань, які залишаються поза межами свідомого розуміння.
Міфологічна, релігійна та ідеологічна свідомість тісно пов'язані з мистецтвом, оскільки вони формують основи культурного вираження та художньої творчості. Міфологічна свідомість, що є невід'ємною частиною людського світорозуміння, надає художнім творам глибокий символічний зміст, який відображає колективний досвід і цінності суспільства. Як зазначає М. Козоріз, міфологія входить у життя людини через художнє буття, надаючи мистецтву виразності та життєвості. Митці використовують міфологічні образи і сюжети для трансформації вже відомих символів у нові мистецькі форми, що дозволяє їм досліджувати актуальні соціальні теми через призму архаїчних уявлень.

Питання для самоаналізу:
1.	Яким чином філософська антропологія естетики допомагає зрозуміти взаємозв'язок між людською природою та естетичними переживаннями?
2.	Як Іммануїл Кант визначає роль суб'єктивного досвіду в естетичному сприйнятті краси?
3.	Що таке "незацінкове задоволення", і як це поняття впливає на розуміння естетичних суджень?
4.	Яким чином технологічний прогрес і глобалізація змінюють естетичні уподобання та практики в сучасному суспільстві?
5.	Як формування естетичної оцінки впливає на внутрішній світ особистості та її соціальні взаємодії?
6.	Яку роль відіграють емоційний стан, культурний бекграунд і освітній рівень у процесі формування естетичних оцінок?
7.	Яким чином стиль і смак пов'язані з індивідуальністю та соціальним контекстом, згідно з думками Девіда Юма і Вольтера?
8.	Які нові форми ритуалів можуть виникати в умовах глобалізації, і як вони поєднують традиційні елементи з сучасними культурними впливами?

Теми для написання есе:
1.	"Механізми формування естетичної оцінки: феноменологія суб'єктивного сприйняття"
2.	"Топологія естетичної свідомості: структурні елементи та екзистенційні виміри"
3.	"Естетичне судження як антропологічна практика самовизначення"
4.	"Естетичні потреби як вимір людської екзистенції"
5.	"Афоризм «Стиль – це людина»: філософська герменевтика індивідуальності"
6.	"Еволюція концепту смаку: від класичної естетики до сучасної філософської антропології"
7.	"Тіло як естетичний конструкт: між біологією та культурною перформативністю"
8.	"Естетичний гедонізм: діалектика бажання та задоволення"
9.	"Соціалізація людини: естетичні механізми культурної інтеграції"
10.	"Дозвілля та гра: антропологія вільного часу" 
11.	"Фройдівська діагностика культурного неспокою" 

КОНТРОЛЬНА ЧАСТИНА

1.	Поняття естетичного. Естетичне відношення людини до світу.
2.	Естетика як філософська наука.
3.	Предмет і методи естетики.
4.	Завдання і структура естетики.
5.	Прекрасне – центральна категорія естетики. Пошуки сутності краси в естетиці.
6.	Загальний зміст та історичні прояви категорії прекрасного. Прекрасне в природі, суспільстві та мистецтві.
7.	Категорія потворного.
8.	Категорії витонченого, граціозного, живописного, зворушливого.
9.	Формування категорії піднесеного в естетиці.
10.	Сутність і прояви категорії піднесеного. Піднесене в природі, суспільстві та мистецтві.
11.	Категорія низького.
12.	Категорії величного, дивовижного, фантастичного, казкового, таємничого.
13.	Формування категорії трагічного в естетиці.
14.	Сутність і прояви категорії трагічного. Трагічне в природі, суспільстві та мистецтві.
15.	Категорія жахливого.
16.	Категорії патетичного, героїчного.
17.	Формування категорії комічного в естетиці.
18.	Сутність і прояви категорії комічного. Комічне в природі, суспільстві та мистецтві.
19.	Види комічного: гумор, сатира, іронія, гротеск.
20.	Категорії дотепного, екстравагантного, абсурдного.
21.	Поняття естетичної свідомості.
22.	Естетичні почуття.
23.	Естетичний смак.
24.	Естетичні судження.
25.	Естетичні потреби.
26.	Естетична діяльність.
27.	Рецептивна естетика як напрям естетичних досліджень. Естетичні відчуття, сприйняття і уявлення.
28.	Проблеми естетичної герменевтики.
29.	Людина як реципієнт естетичних явищ. Естетичний досвід людини.
30.	Художня творчість. Способи та психічні механізми художньої творчості.
31.	Проблема творчих естетичних здібностей.
32.	Поняття естетичної оцінки. Структура і види естетичних оцінок.
33.	Процес оцінювання художнього твору. Художня критика.
34.	Чуттєве й раціональне, об’єктивне й суб’єктивне в естетичних оцінках.
35.	Сутність, зміст і функції естетичного ідеалу.
36.	Естетичний ідеал в житті людини і суспільства.
37.	Проблема сутності і меж мистецтва.
38.	Морфологія мистецтва.
39.	Функції мистецтва. Мистецтво як соціальне явище.
40.	Художній твір. Художній образ і художня реальність.
41.	Жанр, стиль, напрям у мистецтві.
42.	Художня література – мистецтво слова.
43.	Види і жанри художньої літератури: проза і поезія.
44.	Театр як вид мистецтва.
45.	Кіно і телебачення як види мистецтва.
46.	Хореографія та інші видовищні мистецтва.
47.	Музика як вид мистецтва.
48.	Види музичного мистецтва.
49.	Живопис як вид мистецтва.
50.	Скульптура і графіка як види мистецтва.
51.	Архітектура як вид мистецтва.
52.	Художня фотографія, комп’ютерна графіка. Прикладні види мистецтва.
53.	Естетика природи.
54.	Естетика ландшафтної архітектури.
55.	Естетика штучного середовища.
56.	Дизайн як естетичне явище.
57.	Естетика праці .
58.	Естетика побуту.
59.	Естетика свята.
60.	Естетика людини.

ЛІТЕРАТУРА

12. РЕКОМЕНДОВАНА ЛІТЕРАТУРА
Основна
1. Антологія світової літературно-критичної думки XX ст. / За ред. Зубрицької М. – Львів: Літопис, 1996. – 633 с.
2. Брюховецька О.В. Візуальний поворот у культурі і культурології. – в кн.: Культурологія. Могилянська школа: колективна монографія. – К.: Олег Філюк, 2018. – С. 130–165.
3. Даценко В.С. Естетика – в кн.: Сучасна філософія: основні розділи, поняття, проблеми, ідеї : Навчальний посібник / За ред. Кулєшова О.В. – Черкаси : ФОП Гордієнко Є. І., 2017. – С. 147–154.
4. Даценко В.С. Естетичні способи соціалізації людини. – в кн.: Філософські проблеми XXI століття: Монографія / За заг. ред. Бойко А.І. – Черкаси: ФОП Гордієнко Є.І., 2016. – С. 161–180.
5. Естетика: Підручник / Левчук Л.Т., Панченко В.І., Оніщенко О.І., Кучерюк Д.Ю.; За заг. ред. Левчук Т.Г.  – К.: Вища школа, 2006. – 431 с.

Допоміжна
1. Етика та естетика: навчальний посібник / За ред. Петрушенко В.Л. – Львів: Новий Світ-2000, 2017. – 306 с.
2. Європейський словник філософій. Лексикон неперекладностей. Т. 1. - К.: Дух і літера, 2009. (статті: Катарсис, Піднесене, Мімесис, Загальне місце, Eidolon, Bild) 
3. Європейський словник філософій. Лексикон неперекладностей. Т. 2. - К.: Дух і літера, 2011. (статті: Бароко, Класичний, Колорит, Кітч, Граціозність, Модернізм, Пластичність, Романтичний)
4. Європейський словник філософій. Лексикон неперекладностей. Т. 3. - К.: Дух і літера, 2013. (статті: Краса, Happening, Work in progress)
5. Кулєшов О.В. Естетика: Навчальний модуль. – Черкаси: Брама-Україна, 2004. – 160 с.
6. Левчук Л. Західноєвропейська естетика XX століття: Навч. посібник. – К.: Либідь, 1997. – 224 с.
7. Адорно Т. Теорія естетики. – К.: Основи, 2002. – 518 с.
8. Барт Р. Camera Lucida. Нотування фотографії. –Харків: 2022. –176 с.
9. Беньямін В. Мистецький твір у добу своєї технічної відтворюваности. – в кн.: Беньямін В. Вибране. – Львів: Літопис, 2002. – 53–97.
10. Брехт Б. Про мистецтво театру. – К.: Мистецтво, 1977. – 377 c.
11. Буало Н. Мистецтво поетичне. – К.: Мистецтво, 1967. – 136 с.
12. Вінкельман Й.Й. Про художній ідеал прекрасного. – К.: Мистецтво, 1990. – 332 с.
13. Геґель. Вступ до «Лекцій з естетики. Т. 1» (будь-яке видання)
14. Гете Й.-В. Поезія і правда. – К.: Мистецтво, 1982. – 280 с.
15. Гюґо В. Мистецтво і народ. – К.: Мистецтво, 1985. – 356 с.
16. Ґадамер Г.-Ґ. Герменевтика і поетика: вибрані твори. – К.: Юніверс, 2001. – 288 с.
17. Дідро Д. Парадокс про актора. – К.: Мистецтво, 1966. – 154 с.
18. Долар М. Голос і більш нічого. – К.: Komubook, 2022. – 304 с.
19. Дюран Ж. Антропологічні структури уявного. – К.: Видавничий дім «Києво-Могилянська академія», 2021. – 568 с. (Частина друга: «Скіпетр і меч»)
20. Жижек С. Погляд навскіс. Вступ до теорії Жака Лакана через популярну культуру. – К.: Komubook, 2018. – 320 с.
21. Йозеф Бойс. Кожна людина – художник. - К.: Медуза, 2020. – 272 с.
22. Кант І. Естетика. – Львів: Аверс, 2007. – 360 с.
23. Кракауер З. Від Калігарі до Гітлера: психологічна історія німецького кіна. – К.: Грані-Т, 2009. – 384 с.
24. Лессінг Г.-Е. Лаокоон. – К.: Мистецтво, 1968. – 292с.
25. Ложкіна А. Перманентна революція. Мистецтво України XX – початку XXI ст. – К.: ArtHuss, 2019. – 544 с.
26. Ніцше Ф. Народження трагедії. – в кн.: Ніцше Ф. Зібрання творів. Том 1. – Львів: Астролябія, 2004. – с. 10–128.
27. Оніщенко О. Художня творчість: проект некласичної естетики. – К.: Ін-т культурології АМУ, 2008. – 232 с.  
28. Смаджа Е. Сміх. Біологія, психіка, культура. – К.: Ніка-Центр, 2017. – 160 с.
29. Татаркевич В. Історія шести понять: Мистецтво. Прекрасне. Форма. Творчість. Відтворництво. Естет. переживання. – К.: Юніверс, 2001. – 368 с.
30. Фізер І. Філософія літератури. – К.: НаУКМА, 2012. – 217 с.
31. Хогарт У. Про красу. – К.: Мистецтво, 1978. – 252 с.
32. Шіллер Ф. Естетика – К.: Мистецтво, 1974. – 363 с.
33. Абрамович М. Пройти крізь стіни. – К.: ArtHuss, 2018. – 384 с.
34. Ай Вейвей. 1000 років радості й смутку. Мемуари. – К.: ArtHuss, 2022. – 368 с.
35. Арто А. Театр і його Двійник. – К.: Видавництво Жупанського, 2021. – 280 с.
36. Бейкер Дж. Розширене поле фотографії: зб. статей. – К.: IST Publishing, 2018. – 152 с.
37. Берґсон А. Сміх: нарис про значення комічного. – К.: Дух і літера, 1994. – 168 с.
38. Берґсон А. Творча еволюція. – К.: Видавництво Жупанського, 2010. – 318 с.
39. Берджер Дж. Як ми бачимо. – К.: IST publishing, 2020. – 176 с.
40. Владимирська Г. Мистецтво розуміти мистецтво. Артмісія: від імпресіонізму до абстракціонізму. – К.; Ірпінь: Перун, 2017. – 404 с.
41. Ґомперц В. Думай як митець… і живи на повну. – К.: ArtHuss, 2018. – 176 с. 
42. Жолтовський П.М. Монументальний живопис на Україні ХVІІ-ХVІІІ ст. – К.: Наукова думка, 1988. – 155 c.
43. Жолтовський П.М. Український живопис XVII-XVIII ст. – К.: Наукова думка, 1978. – 327 с.
44. Жолтовський П.М. Художнє життя на Україні в XVI-XVIII ст. – К.: Наукова думка, 1983. – 177 с.
45. Зонтаґ С. Проти інтерпретації та інші есе. –  Львів: Кальварія, 2006. –  320 с.
46. Клочко Д. 65 українських шедеврів. Визнані й неявні. – К.: ArtHuss, 2022. – 264 с.
47. Мерло-Понті М. Видиме й невидиме: З робочими нотатками. – К.: Видавничий дім «КМ Академія, 2001. – 268 с.
48. Рансьєр Ж. Антиестетичний ресантимент // Ї. Незалежний культурологічний журнал. – 2005. – № 38.
49. Слотердайк П. Критика цинічного розуму. – К.: Тандем, 2002. – 544 с.
50. Шкандрій М. Авангардне мистецтво в Україні, 1910–1930: пам’ять, за яку варто боротися. – Харків: ВД Фабула, 2021. – 224 с. 

 ІНФОРМАЦІЙНІ РЕСУРСИ
1. https://artsandculture.google.com - про мистецтво та культуру від Google
2.http://www.nbuv.gov.ua Національна бібліотека України ім. В. І. Вернадського.
3. https://www.theartstory.org Сучасне мистецтво та естетика